GLOSÁŘ

Tento glosář obsahuje názvy léčivých směsí, rostlin, zeleniny, ovoce a minerálů, které jsou v textu vzpomenuty.

Aloe (aloe ferox). Řada druhů. Z rostliny se využívá šťáva získaná z odřezaných listů. Zahušťuje se varem či na slunci. Obsahuje látky způsobující žaludeční křeče a bolesti, proto se dnes z drogy odstraňují. Účinkuje jako laxans. Čerstvá šťáva se v lidovém léčitelství používá na rány a vředy. (In: Kvesárek a Krejča, Atlas liečivých rastlín a lesných plodov, Martin, 1977)

Aloe (´úd hindí, ´úd tíb). Xylém, tedy soubor cév, stromu Aquillaria, také známého jako Agolloch, agilové dřevo a orlí dřevo. V arabštině jako indické dřevo nebo „dobré dřevo“.

Azarolus (za´rúr). Plod Neapolské mišpule, Crataegus azarolus, trnitého keře příbuzného hlohu. Připomíná malá hnědá jablka. Anglický termín azarole je odovozen od arabského.
Theofrastos vzpomíná ozdobný hloh krataigos (C. azarolus), ze kterého se zhotovovaly utišující přípravky, např. i na bolesti zubů. (In: Kvesárek a Krejča, Atlas liečivých rastlín a lesných plodov, Martin, 1977)

Agar (gháríqún). Korkovité druhy Polyporusu, rodu houby rostoucí na stromech, jsou obecně známy jsko „agar“. Polyporus officinalis, také známý jako „ženský agar“, byl zvláště používaným projímadlem. / Má se za to, že Agaricus je nejstarší halucinogen používaný při rituálních obřadech. Šamani tyto prašivky jedli, aby se dostali do stavu extáze. Jednu dobu se z této houby také vyráběly alkoholické nápoje, ale vzhledem k tomu, že někdy docházelo ke smrtelným otravám, se od toho upustilo. (In: Miranda Castro, Kompletní příručka homeopatické léčby, Nakladatelství Alternativa 1990)

Barbera (amírbárís, barbábís). Keřík, Berberis vulgaris. Arabský název je přepisem latinského jména. 
Trnitý keř vysoký do dvou metrů. Plodem jsou červené podlouhlé bobule. Český botanik Polívka odvozoval jeho název od afrických berberských kmenů. Odtud totiž dřišťál obecný do Evropy přivezli Arabové. Využívá se kůra kořenů a kmenů a samotné plody.Ve středověku se pila šťáva z plodů, měla laxativní účinky. Dnes se ještě někdy dřišťál používá při zavařování (dobře rosoluje). Plody se využívají podobně jako šípky. Rostlina ale obsahuje také jedovaté alkaloidy. Odvar z listů je dobrým kloktadlem při zápachu z úst. (In: Kvesárek a Krejča, Atlas liečivých rastlín a lesných plodov, Martin, 1977)
 
Behen (bahman, bahnín). Perský výraz bahman odkazuje na kořeny rostliny podobné velké ředkvi. Ty jsou dvoubarevné, červené a bílé. 

Belleric (balíladž). Viz myrobalan.

Blitum (jarbúz). Jeden z mnoha druhů Chenopodiaceae, zvláště divoký špenát, amaranthus blitum.

Cassia fistula (chijár šanbar). Lusky indického stromu, jejichž dužina se používala jako účinné laxativum. Název Cassia byl původně vyhrazen jen pro tento strom, dnes se jím ale označuje celý početný rod stromů, keřů a rostlin vyskytujících se v teplém klimatickém pásmu.

Castoreum (džundabá dastar). Olejnatá substance získávaná z malých váčků v tříslech bobra. Má silný zápach a odporně hořkou chuť.

Čemeřice černá, Helleborus niger (Ranunculaceae, pryskyřníkovité). Čemeřice byla v antice nejproslulejším lékem řecké Materia medica. Rostliny shrnuté pod názvem helleboros se používaly velmi všestranně a nesmírně často. „Z čemeřice je užitečné obojí, kořen i plod, pro stejné účely (jako u mandragory). Tvrdí se, že lidé z Antikýry používají plody jako pročišťovací prostředek. Plody obsahují dobře známý lék jménem sesamodes. (Theofrastos, Historie rostlin IX, 9; in: Ch. Rätsch, Léčivé rostliny antiky, Volvox Globator 2001, s. 83). 
Čemeřice je trvalka, původem jihoevropský druh. V antice se prý mimo jiné také užívala jako drastické laxans pro psy. Čemeřice je známá řadě léčitelských tradic, její použití je ale velmi nebezpečné. Zpracovávají se její kořeny. (In: Kvesárek a Krejča, Atlas liečivých rastlín a lesných plodov, Martin, 1977)
 
Dívčí vlasy (kuzbarat al-ga´ir). Kapraď, Adiantum Capillus-veneris, která má velmi jako vlasy jemné stonky a lístky.

Doronikum (darúnadž). Rod euroasijských bodlákovitých bylin známých také pod jménem „leopardí prokletí“.
 
Fraximus ornus (jasan zimnář). Keř, ale i strom s plody v podobě křídlatých nažek (suchých nepukavých plodů). Náleží k jihoevropské květeně. Znám již velmi dlouho. Šťáva z nařezávaných mladých výhonků, manna, se v tropech používala jako přírodní sladidlo. Podle některých prý právě mannu sbírali v poušti bibličtí Židé. Dodnes platí za nouzovou potravu kočovníků v těchto krajích. Manna ale byla používána také jako laxans. Už při zasychání vytváří manna rozličné útvary, proto se po ztuhnutí třídí. Nejkvalitnější jsou bílé až žlutobílé krystalické kusy. (In: Kvesárek a Krejča, Atlas liečivých rastlín a lesných plodov, Martin, 1977)

Fumitory (šáhtaradž). Rostlina z rodu Fumaria, často Fumaria officinalis. Nazývá se tak proto, že svým vzrůstem připomíná stoupající kouř.
Zemědým lékařský se jako léčivá rostlina používal už v antice, a to jako prostředek pro prokrvení pokožky a pročištění krve. Rostlina je mírně jedovatá a sbírá se nadzemní část. Obsahuje také řadu látek, které se vyskytují u máku. (In: Kvesárek a Krejča, Atlas liečivých rastlín a lesných plodov, Martin, 1977)

Hiera picra (ajardžát). Projímadlo připravované obvykle ze sušené aloe a skořice smíchané s medem. Existuje několik známých receptů tohoto dávného velmi oblíbeného léku. Do některých se přidávala např. kolocynta, sagapeum, opopanax, myrha, petržel, šafrán, agar a pepř, a tak můžeme Hieru zařadit do stejné třídy jako theriaka.

Itrifal (itrífal). Odvar u myrobalanů. Arabský název je pravděpodobně odvozen z latinského tri-fera. Tento termín nás odkazuje na tři různé druhy myrobalanů používaných k jeho přípravě.

Julep (džulláb). Sladký medicinální nápoj připravovaný většinou z růžové vody. Arabština se v jeho označení inspirovala v perštině, kde gul znamená růže a ab voda.

Karob (khabúb, gharbúb). Svatojánský chléb. Jedná se o plod neopadavého stromu karob, Ceratonia siliqua pocházejícího z Orientu. Jeho tvar připomíná podlouhlý jako roh zatočený lusk. Obsahuje tvrdá semena. Vysušená dužina má zřetelně sladkou chuť. Hebr. charúv.

Kdoule (cydonia oblonga). Keř až stromeček se žlutými plstnatými plody. Pochází z Orientu. Jméno stromu je odvozeno od názvu města na Krétě Kydonu, dnešní Kanei. Tady se  sní seznámili poprvé Řekové. Kdoule byla řazena k léčivým prostředkům již ve starověku. Byla velmi oblíbená, také pro vůni plodů. Ve středověku se hojně pěstovala v panských a klášterních zahradách. Kdoule znala i slavná bylinářka abatyše Hildegarda. Znám je i léčivý účinek semen. Tento poznatek rozšířili v Evropě především Arabové. (In: Kvesárek a Krejča, Atlas liečivých rastlín a lesných plodov, Martin, 1977)

Kolocynta (citrullus colocynthis). Žlutě kvetoucí popínavá rostlina z Orientu. Příbuzná vodnímu melounu. Dužina se užívala jako projímadlo.

Kost (qustún). Koření připravované ze silných aromatických kořenů složnokvěté rostliny Aucklandia costus, původem z Kašmíru. Termín kost opisuje arabský výraz qust.

Kubeba (kabbába). Bobule Cubeby officinalis, popínavého keře známého rovněž jako Piper cubeba.

Lota, plod (nabq). Jedlé bobulovité plody ostnatého keře rodu Zizyphus, zvláště Zizyphus Lotus – strom loty. Z příbuzného keře byla uvita trnová koruna.

Lycopodium, mycopodium clavatum, plavuň vidlačka, Lycopodiaceae, plavuňovité. Stálezelená plazivá rostlina, která roste na pustých pláních, vřesovištích, pastvinách a v lesích po celé Velké Británii, severní Evropě a Severní Americe. Pyl sebraný ze spor je světležlutý, bez chuti a vůně. Od sedmnáctého století se užíval vnitřně při léčení průjmu, úplavice, a revmatizmu a zevně na rány a kožní onemocnění jako je ekzém. Ještě dříve se celá rostlina užívala hlavně jako lék na onemocnění ledvin. Tento prášek velmi silně odpuzuje vodu – pokud si ho nanesete na ruku a tu pak namočíte do vody, vytáhnete ji zcela suchou. (In: Miranda Castro, Kompletní příručka homeopatické léčby, Nakladatelství Alternativa 1990)

Manna (šírchusk, tarandžubín). Ztuhlá sladká žlutá šťáva, která se získává ze zářezů do kůry některých stromů. Tarandžubín je ze stromu Fraximus ornus (viz výše) a šírchusk ze stromu Atraphaxis spinosa. 

Mořský dub (eringium maritimum). Zelená pichlavá rostlina. Plody jsou dvojnažky. Ačkoli připomíná bodlák, patří do čeledě mrkvovitých. Řada druhů, ve starověku používán jako lék proti nadýmání. Sbírá se nať a kořen. Proti kašli, diuretikum, při kamenech, čistí také krev. (In: Kvesárek a Krejča, Atlas liečivých rastlín a lesných plodov, Martin, 1977)

Myrobalan (halíladž, ahlíladž). Myrobalany jsou stromy, které patří k rodu Terminalia. Jak stromy samotné, tak i jejich plody, které tvarem připomínají švestky a mají svíravé účinky, byly využívány v medicíně. V textu jsou vzpomenuty tři druhy myrobalanů: (1) Terminalia bellerica, (2) Terminalia chebula a (3) Terminalia citrina. Plody Terminalia bellerica se stahujícími účinky jsou známy jako bellerik (ar. balíladž). Terminalia chebula je známa jako myrobalan chebulik. Název je odvozen z arabského kabúlí a odkazuje patrně na místo původu tohoto stromu. Název Indický myrobalan označuje konkrétně Terminalia citrina, i když všechny myrobalany mají svůj původ v Indii. Tak zvaný myrobalan emblik (ar. amladž) není skutečným myrobalanem, ale patří k příbuznému druhu Embelica officinalis. Jeho plody byly v lékařství hojně využívány.

Nard (sunbul). Aromatický balzám či mast, vyrobený z oddenku malé rostliny Nardostachys jatamansi rostoucí především v alpských Himalájích.

Nux vomica (džauz al-raqqa´). Kulčiba dávivá, čeleď Loganiaceae. Stálezelený strom, který původně rostl v některých oblastech indie, Barmy, Thajska, Číny a severní Austrálie. Vyrůstají na něm drobné nepříjemně páchnoucí kvítky a později krásné oranžové plody velké jako jablka. Myjí uvnitř bílou rosolovitou dřeň a pět semen pokrytých jemnými chloupky. Tato semena jsou bez vůně, ale vzhledem k tomu, že obsahují strychnin, mají velmi hořkou chuť. Jed této rostliny v malé dávce podporuje chuť k jídlu, zlepšuje trávení a zvyšuje frekvenci močení. Větší dávky vyvolávají nechutenství, celkové zvýšení citlivosti, depresi, úzkost, poruchy svalové činnosti s třesem a ztuhlostí končetin a vrávoravou chůzí. Ještě vyšší dávky způsobují křeče a smrt zadušením. (In: Miranda Castro, Kompletní příručka homeopatické léčby, Nakladatelství Alternativa 1990)

Opopanax. Myrhovník erytrejský

Orach (qataf). Drobná červená bylina, Atriplex hortensis, nazývaná také „horský špenát“.

Oxymel (sakandžabín). Léčivý nápoj nebo sirup připravený z octa a medu, do kterého byly přimíchány další komponenty. Latinský text obvykle přepisuje tento název jako secaniabin.

Polypodium (basfájadž). Divoká kapraď Polypodium vulgare rostoucí převážně na vlhkých skalách, u pramenů a nebo na stromech. 
Osladič obecný, lidově sladké dřevo je trvalkou. Dioskúrides (vojenský lékař, který dlouho působil v Římě v 1. stol., jeho popis rostlin se stal základem pro pozdější farmakologii) hovořil o polypodiu v souvislosti s laxativními účinky a příznivým působením na uvolňování hlenů. Středověk tato tvrzení převzal a rozšířil. (In: Kvesárek a Krejča, Atlas liečivých rastlín a lesných plodov, Martin, 1977)
  
Saflor (qirtim, qurtum). Drobná letnička Carthamus tinctoris, jejíž kvítky byly používány v medicíně. Tato rostlina byla také využívána k získávání červeného a žlutého barviva.

Sagapenum (sakbínadž). Pryskyřice extrahovaná z Ferula persica. Užívala se k odstranění křečí.

Senna (saná). Lék připravovaný z různých tropických keřů rodu Cassia. Tyto keře kvetou žlutě a plodí zelené ploché lusky. Senna mecká (saná makkí) byla považována za nejlepší ze všech sen.
Využívají se listy a plody. Droga působí jako laxans, ale bývá i složkou čajovin určených k pročištění krve a odtučňovací kůře. V terapii se zprvu pracovalo pouze s plody, ale od 13. století je vytlačily listy. (In: Kvesárek a Krejča, Atlas liečivých rastlín a lesných plodov, Martin, 1977)
  
Skammona (convulvulus scammonia). Rostlina ze Sýrie. Z jejích hlízovitých kořenů se připravoval oblíbený laxativní přípravek mahmúda.

Stoechas (ustúchúdús). Malý keřík, Lavendula stoechas, s fialkovými kvítky. Destilovaný byl používán jako „lavanderový olej“.
Levanduli lékařské jsou dnes připisovány mimo jiné následující účinky: sedativum, často se používá při migréně a nervových předrážděních obecně. Mírní bolesti a křeče. (In: Kvesárek a Krejča, Atlas liečivých rastlín a lesných plodov, Martin, 1977)
  
Strychnínové semeno (semen strychni). Droga s obsahem alkaloidů. Mateřskou rostlinou je nux vomica (viz výše). Strychnin v terapeutických dávkách zvyšuje napětí hladkého svalstva, příznivě ovlivňuje dech a oběhové funkce. V toxických dávkách vyvolává bolestivé křeče. (In: Kvesárek a Krejča, Atlas liečivých rastlín a lesných plodov, Martin, 1977)

Tamarindovník (tamr hindí). Indický datlovník. Jedná se o dužinu plodu Tamarindus indica, která byla často konzervována v cukru.

Teriaka (tirjáq). Žádnému jinému léku se v dějinách lékařství nedostalo tolik pozornosti jako právě teriakům. (G.W. Corner, „Mithridatium and Theriac, the most famous remedies of old Medicine“, in: Johns Hopkins Hosp. Bull. 26 (1915), ss. 222-226) Původně sloužila jako protijedy složené z velkého množství ingrediencí, později se stala všelékem. Původní teriakum „vyvinul Andromachos, osobní lékař císaře Nera (37-68 n.l.). Obsahoval vedle opia a zmijího masa, nať různého koření, kořeny, med a víno.“ (Ch. Rätsch, Léčivé rostliny antiky, Volvox Globator 2001, s. 43) Z mnoha druhů teriak jsou v textu vzpomenuta dvě: mitriadtik a teodoretik. Receptura teodoriku je připisována jistému Theodoretovi (cca 110 n.l.). Skládá se z aloe, rebarbory, šafránu, kořene kosatce, kolocynty, skořice, pepře, scammony (druh rostliny tolita) a hořce (C.J.S. Thompson, The Mystery and the Art of the Apothecary, London, John Lane, 1929, s. 38). Mitridatik, zcela jistě nejznámější ze všech teriak, byl připraven králem Pontu, Mitridatem VI (120-63 př.n.l.) „Mitridatovo teriakum čítá ne méně než 71 komponent, z nichž 58 představují tonika a stimulanty, 1 narkotikum, 5 projímadel a močopudných látek a zbytek slouží ke spojení těchto látek tak, aby z nich vznikl nápoj. Tato zvláštní směsice látek si vskutku zaslouží název „Mostrum Pharmaceuticum“. (A. Stille, Therapeutics and Materia Medica, Phila., Henry C. Lea, 1868). „Mithridatium byl první význačný univerzální protijed antiky. Podle Celsa (V 23,3) se skládal z puškvorce, gumy, sapapena, akáciové šťávy, illyrského kosatce, kardamonu, anýzu, kořene hořce, sušených růžových lístků, makové šťávy, petržele skořice, silu, pepře, styrače, castorea, turisu, šťávy Hypocistis, myrhy, opopanaxu, lístků malabathronu, květů sítí, terebintenové pryskyřice, galbana, semen krétské mrkve, nardu, opobalzámu, kokošky, kořene rebarbory, šafránu, zázvoru.“ (Rätsch, op.cit.)

Turpeth (turbid). Projímadlo připravované z kořene Ipomaea turpethum, východoindické jalapy (povijnice nebo jalapy počistivá).

Volí jazyk (lisán al-ththawr). Obecný název patřící několika druhům rostlin, jejichž dlouhé tuhé listy připomínají svým tvarem jazyk.
Jako volí jazyk je například lidově označován v našich krajinách jitrocel kopinatý. (In: Kvesárek a Krejča, Atlas liečivých rastlín a lesných plodov, Martin, 1977)
 
Zedoara (džadwár, zarunbád, antula). Lékařský preparát z kořenů rostlin různých druhů rodu Curcuma, především C. zedoaria, mající vlastnosti podobné zázvoru. Termín antula označuje speciální druh zedoary. 
Curcuma se odedávna pěstovala zejména v jihovýchodní Ásii. Droga má žlučotvorný a žlučopudný účinek. V práškové podobě slouží ke kořenění jídel – tvoří hlavní složku oblíbeného koření kari. (In: Kvesárek a Krejča, Atlas liečivých rastlín a lesných plodov, Martin, 1977)